Навроцкий, Александр Александрович
- Подробности
- Просмотров: 83897
Навроцкий, Александр Александрович (28 июля 1823 † 10 октября 1893 г.). Род. в с. Антоновке, Золотоношского уезда. Учился в Киевской гимназии и Киевском университете по филологическому факультету (1847 г.). Принял участие в "Кирилло-Мефодиевском Обществе" и в 1847 г. был арестован и сослан в Вятку, где полгода просидел в тюрьме, а затем был сослан в Елабугу, где был писарем в земском суде. В нем принял участие вятский губернатор А. И. Середа. В 1849 г. был переведен в Курск. В 1853 г. надзор был снят.
О его литературной деятельности см. наш биографический словарь, стр. 134.
Источник:
Павловский И. Ф. Полтавцы: Иерархи, государственные и общественные деятели и благотворители. Полтава, 1914. Стр.212
Навроцький, Олександр Олександрович (1823—1892) — український громадський і культурний діяч, поет і перекладач.
Народився у с. Антипівці Золотоніського повіту на Полтавщині (тепер Черкаської обл.) в сім'ї безмаєтних дворян. Вчився в Золотоніському повітовому училищі і Київській гімназії. У 1847 р. закінчив філософський факультет Київського університету і прибув до Полтави для влаштування на службу. Під впливом двоюрідного брата М. І. Гулака вступив до Кирило-Мефодіївського товариства. Був заарештований і засланий до В'ятки (тепер м. Кіров). Після зняття поліцейського нагляду у 1853—1857 рр. служив у Петербурзі, у 1858 р. переїхав на Кавказ у Дагестан. Помер і похований у Темір-Хан-Шурі (тепер місто Буйнакськ, Дагестан). Перші вірші він надрукував у 1861 р. Зробив близько 140 перекладів творів класиків світової літератури — Байрона, Міцкевича, Шіллера, Гейне, Пушкіна, Лєрмонтова, Беранже, Жуковського та ін. Переклав "Одіссею" та "Іліаду" Гомера, частину поеми Руставелі під назвою "Одягнений у барсове хутро" (за 20 р. до появи перекладу на російській і англійській мовах).
Іменем О. О. Навроцького названо вулицю у Полтаві.
Источник:
Полтавщина: Енциклопедичний довідник (За ред. А.В. Кудрицького.- К.: УЕ, 1992). Стор. 572
Навроцький, Олександр Олександрович — Навроцкий Александр Александрович — (28.07/9.08.1823, с. Антипівка Золотоніського повіту — 10/22.10.1892, Темір-Хан-Шура, Дагестан) — громадсько-політичний і культурний діяч, поет і перекладач, член Кирило-Мефодіївського братства.
Народився
в сім'ї безмаєтних дворян. Навчався в
Золотоніському повітовому училищі і
Полтавській гімназії. У 1847 p. закінчив філософський
факультет Київського університету. Під
впливом свого двоюрідного брата М. Гулака
став кирило-мефодіївцем. Належав до
радикального крила братства. Після
закінчення університету в 1847 p. приїхав до Полтави шукати служби. Під час
відвідин батьків у рідному селі був
заарештований і відправлений до
Петербурга. Відбувши піврічне ув'язнення у
В'ятській тюрмі, був висланий до Єлабуги,
працював писарем у земському суді. Після
зняття поліційного нагляду з 1853 p.
служив у державних установах у різних
містах Російської імперії. Перекладав
українською мовою світову класику. Писав
поетичні твори, переважно на
історичну тематику. Публікувався в
журналах "Основа", "Зоря",
"Киевская старина", альманасі
"Складка".
Джерело:
Білоусько О. А., Мирошниченко В. І. Нова історія Полтавщини. Кінець XVIII - початок XX століття. Стор. 93-94
Навроцький, Олександр Олександрович (09.08(28.07).1823 — 22.10.1892)
Після розгрому Кирило-Мефодіївського братства однодумці Тараса Шевченка Микола Гулак і Олександр Навроцький згодом опинилися на Кавказі. Вони вивчили тут грузинську мову і літературу і зацікавилися поемою Руставелі "Витязь у тигровій шкурі". Навроцький перший переклав цю поему на українську мову. "Ми з пошаною згадуємо сьогодні цей благородний порив, продиктований братньою солідарністю й почуттям захоплення поемою", — так писав Олесь Гончар. До цих слів доречно додати ще й слова Бажана, які влучно визначають суть безкорисливої праці Навроцького: "Ми, українці, пишаємося тим, що український переклад "Витязя..." був зроблений Навроцьким ще тоді, коли російські й польські літератори тільки ще бралися до роботи, а перекладачі на інші мови з’явилися значно пізніше".
Цим, одначе, не вичерпується перекладацтво Навроцького.
Він цікавився й світовою класикою, брався за твори Гюго, Шіллера, Беранже, Лєрмонтова, Лонгфелло, Міцке-вича, Байрона та інших письменників, яких прагнув дати українському читачеві рідною мовою. На жаль, у той час вони не могли дійти до нього, бо то був час заборон і утисків українського слова. Найбільше зусиль поклав Навроцький над перекладами Гомерових творів — "Одіссеї" та "Іліади". В рукописах після його смерті було виявлено близько 40 перекладів лише одного Гете.
Поряд із перекладами Олександр Навроцький відомий і як оригінальний поет. Серед поетів, сучасників та однодумців Тараса Шевченка, його вважали одним із найцікавіших. Відданий патріотичним ідеям Шевченка, Навроцький цю тему розвив у віршах "На смерть Шевченка" та "Сумує і плаче". У цих творах він високо підносить суспільне значення Тараса Шевченка як поета, який "піднімав нас всіх угору, привертав до хати, єднав слов’ян всіх докупи, у сім’ю велику, благав Бога, щоб злилися слов’янськії ріки, щоб братами люди стали вовіки і віки". Звичайно, "благав Бога" ,— це лише словесний зворот, бо Навроцькому, колишньому братчикові, що розповсюджував революційні твори Шевченка "Сон", "Кавказ" та інші, було відомо, чого і кого "благав" Шевченко. Як і М. Гулак та І. Посяда, Олександр Навроцький у своїй діяльності керувався безмежною любов’ю до України, рідного народу, і хоч долею був відірваний від них, все ж, як міг, служив їм.
Навроцький народився 9 серпня 1823 року в Золотоніському повіті на Полтавщині в поміщицькій сім’ї. З рідної Антипівки одвезли його спершу до повітового училища, а звідти — до Полтавської гімназії. Навчаючись в середині 40-х років у Київському університеті, юнак під впливом свого двоюрідного брата Микола Гулака став членом таємного Кирило-Мефодіївського товариства, познайомився з Т. Г. Шевченком і гаряче пропагував його твори.
Ранньої весни 1847 року Навроцький закінчив Київський університет і приїхав до Полтави шукати службу. Наприкінці березня він відвідав батьків у рідному селі, де й був взятий під варту ад’ютантом Полтавського генерал-губернатора поручиком Паліциним. З Полтави його негайно повезли прямо в Петербург.
Півроку Навроцький сидів у В’ятській тюрмі, потім його вислали в глухий Єлабузький повіт писарювати в земському суді. Після зняття в 1853 році поліційного нагляду він переїздить до Петербурга, а в 1858 році вирушив у довгу дорогу на Кавказ. Там — найдовше у Темір-Хан-Шурі та в Єревані — Навроцький прожив близько трьох десятиріч. В цей час там жив і Микола Ґулак.
На Кавказі Олександр Навроцький багато перекладав, вивчав літературу і фольклор кавказьких народів. Його приятель С. Єгіазаров робив для нього підрядники вірменських, татарських і курдських пісень. При цьому Навроцький просив, щоб вони були зроблені "якнайлітературніше, з дотриманням всіх особливостей фрази і мови". Гадають, що подібним чином він перекладав і поему Руставелі.
С. Єгіазаров, між іншим, залишив цінні спогади про життя Навроцького і Гулака на Кавказі. З його оцінки випливає висновок: обидва ці українські діячі проводили на Кавказі справу виключної ваги, досліджуючи місцеву культуру і популяризуючи свою рідну. "Обидва вони вселили в мене пошану й любов до України", — писав той же Єгіазаров. За його словами, про Олександра Навроцького "вся вірменська інтелігенція трималась високої думки, і він користувався великою пошаною...".
Свої вірші Олександр Навроцький вміщував у журналі "Основа" (1861), в альманасі "Складка" за 1887 рік. Частину його поезій опублікував професор М. Петров у книзі "Очерки истории украинской литературы XIX ст." (1884). Друкувався Навроцький також у львівському журналі "Зоря". Сучасний читач може познайомитися з поетичними творами цього поета в "Антології української поезії", збірнику "Поети пошевченківської доби" та інших виданнях.
Помер і похований Навроцький у місті Темір-Хан-Шурі.
Джерело:
Петро Ротач, "Колоски з літературної ниви" - http://www.pollitra.pi.net.ua
Ссылки на эту страницу
1 | Имена и события на карте Полтавы
[Імена та події на карті Полтави] - пункт меню |
2 | Капнист, Софья Васильевна
[Капніст, Софія Василівна] |
3 | Киевская старина
Киевская старина, ежемесячный историко-етнографический и беллетристический журнал (1882—1907) |
4 | Кирило-Мефодиевское общество
Кирило-Мефодиевское общество |
5 | Костомаров, Николай Иванович
[Костомаров, Микола Іванович] (1817—1885), историк, этнограф, писатель, критик |
6 | Краткий биографический словарь ученых и писателей Полтавской губернии с половины XVIII века
[Короткий біографічний словник вчених і письменників Полтавської губернії з половини XVIII століття] - И. Ф. Павловский // Полтава. Типо-литография преемников Дохмана. 1912 |
7 | Личности - Н
[Особистості - Н] - пункт меню |
8 | Навроцкого улица
Улица Навроцкого (Октябрський р-н) |
9 | Обзор украинской литературы с древнейших времен до конца XIX века
Франко І. Огляд української літератури від найдавніших часів до кінця ХІХ віку. // Франко І. Додаткові томи до зібрання творів у 50-ти т. Київ, 2006 — 2010. Т. 54: Літературознавчі, фольклористичні, етнографічні та публіцистичні праці. 1896 — 1916. 2010. Стор. 906-911. Примітки: стор. 1159-1164. Перша публікація у 1904 р. |
10 | Очерк истории украино-русинской литературы до 1890 г.
Франко І. Нарис історії українсько-руської літератури до 1890 р. // Франко І. Зібрання творів у 50-ти т. Київ, 1976—1986. Т. 41: Літературно-критичні праці (1890—1910) — К.: Наукова думка, 1984. Стор. 194-470. Примітки: стор. 590-647. Перша публікація у 1910 р. |
11 | П. А. Кулиш и его последняя литературная деятельность
Костомаров Н. И. П. А. Кулиш и его последняя литературная деятельность. — «Киевская старина», 1883, т. 5, кн. 2, с. 221—234. |
12 | Переводчики
[Перекладачі] - пункт меню |
13 | Полтава. Историческая справка
Полтава. Историческая справка |
14 | Полтавцы: Иерархи, государственные и общественные деятели и благотворители
[Полтавці: Ієрархи, державні і громадські діячі і благодійники] - Павловский Иван Францевич // Полтава: Т-во Печатн. Дела (тип. бывш. Дохмана), 1914 |
15 | Поэты
[Поети] - пункт меню |
16 | Скалон, Василий Антонович
[Скалон, Василь Антонович] (1805-1882), генерал-майор в отставке, помощник инспектора классов ППКК (1841-1853), преподавал французский язык |
17 | Традиціоналізм і романтизм
Мирослав Попович. Традиціоналізм і романтизм // Попович М. В. Нарис історії культури України. — К., 1998. — 728 с. |
18 | Указатель улиц
[Покажчик вулиць] |
19 | Украинская литература в XIX веке
Русова С. Ф. Украинская литература в XIX веке. Первый период с 1798 по 1862 г. — В кн.: История России в XIX веке. Т. 4, М., Изд. Бр. Гранат, 1910, с. 289-317. |
20 | Украинское национально-освободительное движение на Полтавщине в начале XX века (1900-1916 гг.)
[Український національно-визвольний рух на Полтавщині на початку XX століття (1900–1916 рр.)] - Ревегук В. Я. |
21 | Украинцы
Франко І. Українці. // Франко І. Зібрання творів у 50-ти т. Київ, 1976—1986. Т. 41: Літературно-критичні праці (1890—1910) — К.: Наукова думка, 1984. Стор. 162-193. Примітки: стор. 586-589. Стаття написана у 1906 р. |
22 | Южнорусская литература
Франко І. Южнорусская литература. // Франко І. Зібрання творів у 50-ти т. Київ, 1976—1986. Т. 41: Літературно-критичні праці (1890—1910) — К.: Наукова думка, 1984. Стор. 101-161. Примітки: стор. 574-585. Перша публікація у 1907 р. |